Český sen zůstává nejvlivnějším porevolučním českým dokumentem. V dobrém i zlém
Český sen | DaFilms
Dva vykulení mladí dokumentaristi nasadí obleky a zorganizují podvodnou kampaň na neexistující supermarket. Během ní mohou sledovat jednak český národ natěšený na nový chrám konzumu, ale také se podívat pod pokličku bujícího marketu v zemi, jež na kapitalistický vlak oficiálně naskočila teprve před patnácti lety.
Český sen dnes vyznívá možná ještě kontroverzněji než v době uvedení. Problém klusákovsko-remundovské dokumentaristiky spočívá v jejich potřebě bavit, a to nejlépe formou povyšování se nad hloupějšími lidmi. Tento přístup lze z principu pochopit. Humor je až nebezpečně mocný nástroj a zesměšnění oponenta je velmi účinná taktika. Potíž je, když ústřední vtip nesměřuje naši pozornost k jádru tématu, ale právě naopak. A to platí napříč filmografií především Víta Klusáka. Vždyť co si člověk pamatuje z Daliborka? Legračně hloupého nácka. Co si pamatuje z V síti? Hlášky vyšinutých úchylů. A co si pamatuje z Českého snu? Partu čecháčkovských maloměšťáků, jak pobíhají na louce před falešným supermarketem.
Český sen | DaFilms
Jenže Daliborek nereprezentuje skutečné nebezpečí fašismu pro dnešní společnost. Slizcí internetoví predátoři nejsou ani špičkou ledovce ohledně bezpečí žen a obecně pohybu v digitálním prostoru. A skupina Čechů nižší střední třídy nalákaná na extrémní slevy nevypovídá sama o sobě nic o situaci, jež pověstně agresivní reakce davu vyvolala.
Ve všech zmíněných filmech najdeme podnětné a výpovědní scény, dokumentaristé však nedělají nic proto, aby se z nich dalo něco pořádného vyvodit. V Českém snu se například hlavně ke konci (a zejména formou montáže jiných pořadů) začne mluvit o síle marketingu v kontextu politiky. K ničemu z toho ale nesměřovala pozornost předchozí stopáže, kde režiséři například přemluvili matku s dcerkou zpívat lidové písně před supermarketem, aby to prezentovali jako vrchol trapnosti.
Nabízejí excesivní karikatury, které představují dané problémy jako důsledky chování jedinců z periferie. Je to vlastně uklidňující, skoro chlácholivý výklad reality. Předkládají specifická strašidla, na jaká jde ukázat prstem. A „my“ nikdy nejsme součástí problému, ale jeho pozorovateli. Přestože Český sen nejvíc ze všech zmíněných filmů obsahuje i sebeshazující prvky ze strany dokumentaristů, tento aspekt je nevyhnutelně pod největší filmařskou kontrolou, nehrozí u něj tedy skutečná zranitelnost.
Český sen | DaFilms
Český sen tedy nakonec není nic víc a nic míň než film o tom, jak dva odvážní dokumentaristi napálili partu naivních prosťáčků, aby tím dokázali, jak snadno se dá manipulovat lidmi. Kritika konzumní společnosti nezachází o nic dál než devadesátková MTV kontrakultura. Podobný dokument by mohl natočit Tyler Durden.
Přesto je tento film mistrnou ukázkou upoutání pozornosti a vyvolání emocionálních reakcí. Každý scéna má energii, každá má jasné vyznění. Kamera, kterou operoval Klusák a Jaromír Kalina, neobsahuje prakticky jediný neutrální, nenávodný záběr. Tvůrci maximalizují trapnost a prázdnotu každého monologu a dialogu, dojem směšného panoptika je extrémní. Při sledování jsme rozhodně strženi k zájmu o tenhle podvod a o to, jak dopadne. Vzhledem k tomu, o kolik méně prostředků měli filmaři, než kolika disponují dnes, si to zaslouží kus respektu.
V tomto ohledu může snímek rozhodně sloužit jako vzor. I po výše zmíněných pochybnostech o způsobu, jímž tvůrci svůj talent užívají, je nesporné, že mají velmi silnou intuici ohledně toho, jak získat pozornost a jak svůj film během natáčení směřovat a následně prezentovat tak, aby veřejnost zajímal.
Přesto se nejde zbavit dojmu, že vzhledem k absenci dvojznačnosti, ambivalence a empatie jde o schopnosti uplatnitelné spíš v marketingu než v dokumentaristice, kterou si většinou spojujeme spíš s rozšiřováním obzorů. Po zhlédnutí filmu jako Český sen nikdo nemůže být vnitřně bohatší, může se ale dobře pobavit a možná mu v hlavě nadlouho utkví hned několik silných výjevů, především z poslední třetiny, která už sleduje výlučně památný otevírací den.
Když se to vezme kolem a kolem, proč vlastně potřebovali Klusák s Remundou rozjet tenhle komplikovaný podvod? Proč se prostě nepřifařili k nějaké existující marketingové firmě a nesledovali ji při práci? Čistě observačně by to mohlo projektu jedině prospět. Ale takový film by byl nudný. O takovém filmu bychom si po dvaceti letech nepsali. Čím víc tento jednoduchý fakt respektujete, tím víc nejspíš souzníte s dokumentaristikou tohoto typu.